חג מולד שמח.
סליחה.
- - לפני כמה שנים
- וואו! - סליחה. - אני מצטער.
את רוצה אותם?
- לא. בבקשה. - קדימה, אלה האחרונים.
אה, גבירתי, יש לכם עוד זוג כפפות קשמיר שחורות?
- מה שבחוץ זה מה שיש. - אין לכם מחסן?
- לא. - או מרתף? - לא. גם עליית גג אין לנו.
- אממ, תקשיבי, קחי אותם. אני לא צריך.
- לא, לא, לא. אתה ראית אותם קודם. אני... - בבקשה. אני עומד על זה!
קחי אותם. היי, חכה רגע! - או! או!
- סליחה, אדוני, אלה שלנו. - כן?
- או. הכפפות שלכם? איך זה? הרי הם תלויים להם כאן,
ישנים להם עם תג המחיר עליהם.
- בדיוק דנו בהם, בסדר? - ובכן, יש לי חדשות בשבילכם.
אתם יכולים להמשיך לדון בהם הרבה אחרי שאשלם עליהם.
- תירגע, בסדר? - להירגע?! עוד חמישה ימים חג המולד.
אני באמצע חנות כל-בו בניו-יורק. והוא מבקש ממני להירגע!
- תקשיב, אלה היו אמורים להיות מתנה מיוחדת עבור מישהו.
- כן, השקענו בזה מחשבה רבה. - נכון?
- עבור מי הם? - חבר שלי. - חברה שלי.
- חבר שלה. - חברה שלו.
- זוג כפפות אחד עבור שני אנשים?
- קשה להסביר זאת. - נסו.
- בסדר. קדימה.
- או. אה, ובכן... הוא... בזמן הנוכחי חבר שלי.
- אבל 18 חודשים...
- אחרי הניתוח...
- הוא יהיה... - היא תהיה...
- חברה שלי. אתה מבין?
זה לא באמת הצליח.
- לא, אבל חג מולד שמח בכל זאת. - תודה רבה לך.
ובכן, הרווחת את אלה. זה היה תירוץ מהיר.
- תודה. זה היה מאמץ משותף. - כן, נכון. נכון.
- אני לא יודעת איך להודות לך. - ובכן...
אה, ובכן...
- מוכנים עבורכם, חבר'ה.
- תודה.
- אני לא יודע אם מה שאמרת לבחור הזה נשמע הגיוני.
- אבל אני חושבת שהפחדנו אותו כהוגן. - את היית די אכזרית.
אבל זה טוב. זה חתיכת קפה!
- אבל אני רצינית בקשר לחשבון. זה המעט שאני יכולה לעשות.
- ובכן, תודה, אבל... תביני,
עכשיו אני צריך למצוא משהו אחר לחברה שלי.
- או, הן היו עבור חברה שלך. - כן, הן היו.
- או, אני לא יכולה לקבל אותן, אם כך. - ובכן, את חייבת.
אחרת את לא מזמינה אותי. באמת.
אני אומר לך משהו. זה המשקה האולטימטיבי.
איך מצאת את המקום הזה? - בהתחלה נכנסתי בגלל השם.
- הממ. - סרנדיפיטי". המילה האהובה עליי".
- באמת? למה?
- כי יש לה צליל יפה למשמעות שלה: אירוע מקרי ובר-מזל.
- הממ. - רק שאני לא מאמינה במקריות.
- אני חושבת שהגורל מניע את הכל. - אה, כן?
- כן. - הגורל מניע את הכל?
- אני חושבת. - הכל קבוע מראש?
אין לנו בחירה כלל? - אני חושבת שאנחנו מחליטים בעצמנו,
אני רק חושבת שהגורל שולח לנו סימנים קטנים,
והאופן בו אנחנו קוראים את הסימנים קובע אם נהיה מאושרים או לא.
- סימנים קטנים. - כן. - כן.
תקריות ברות-מזל. תגליות של מזל. כמו קולומבוס באמריקה.
- כן. או פלמינג מגלה את הפניצילין. - פניצילין, כן.
פלמינג הוא שמו? - כן.
- "או "ג'ונתן והכפפות.
- אני לא מכירה אותו. - את לא מכירה את הסיפור הזה?
זו אגדת עם עתיקה קלאסית.
הגיבור, ג'ונתן, יוצא לחיפוש אחר כפפות שחורות.
ובפעולה מושלמת של סרנדיפיות, או סרנדיפיטיות,
הוא נתקל בבחורה אנגליה, מושכת, יפה, עם חבר.
יש לך חבר, נכון?
- כן, יש לי. - זה מה שחשבתי.
- ולך יש את גברת הכפפות. - כן, יש לי.
- זו היתה שעה נחמדה מאוד.
- אני מקווה שתהני מהכפפות שקנית לעצמך. - אני בטוחה שאהנה.
אני מעריכה את ההתחשבות שלי בעצמי. מה אתה רוצה לחג המולד?
- מקלות גולף. - או.
- אז את הולכת לפגוש את החבר שלך עכשיו, או מה?
- לא, אני חושבת שהוא עושה עכשיו מה שאתה עושה.
- מתאהב בחברה של מישהו אחר?
לא, אני מצטער. התכוונתי לומר שהיה לי בילוי נהדר.
אולי כדאי שתתני לי את מספר הטלפון שלך. רק למקרה ש...
- למקרה שמה? - את יודעת... למקרה של החיים.
היה לי בילוי כל כך מוצלח, ואני לא אוכל למצוא אותך שוב.
- ובכן, אם אנחנו אמורים להיפגש שוב, אז אנחנו ניפגש שוב.
זה לא הזמן המתאים כרגע.
- אולי היינו אמורים להיפגש לפי זמן בריטניה, ואנחנו מקדימים בחמש שעות.
בחייך. אני אפילו לא יודע את שמך. שמי ג'ונתן.
זה גורם לך לרצות לומר לי משהו? - כן. - Yeah, it does.
חג מולד שמח, ג'ונתן. ותודה.
- זה הכל?
או, אלוהים! אני מצטער.
אני חושב ששכחתי צעיף.
- לא, לא כאן למטה. למה שלא תעלה למעלה?
אולי זה שם. - תודה.
היי.
- היי.
- בואי נעשה משהו.
- בסדר. מה אתה רוצה לעשות?
- לא אכפת לי.
- בסדר. בוא.
- תבטיחי לי שאת לא מבקרת פה רק לשבוע,
או מתחתנת עם מישהו לקבל גרין-קארד, או אסירה בחופשה.
- אף אחד מהנ"ל. ואתה?
- לא, לא, לא. אזרח אמריקאי גאה, בלי עבר פלילי.
אז לא תאמרי לי את שמך.
ובכן, תאמרי לי, למה את "מתגעגעת ביותר ב"אמא אנגליה?
- אני מתגעגעת לאמא שלי נורא!
- אם הייתי במקומה, הייתי מתגעגע אלייך.
- אוקיי. סרט מועדף?
- "התשובה הנכונה היא: "המורד. - לא ראיתי את זה.
- או, בחייך! לא ראית את "המורד"?
פול ניומן? או, אלוהים. בחייך!
כשל בתקשורת", שוטר מחוזי" במשקפי שמש, ללא שם.
מזכיר לי אותך.
- אה, רגע ניו-יורקי מועדף?
- הרגע הזה בראש הרשימה.
- זה מחמיא לי.
- יש עוד משהו שאת צריכה לדעת עליי?
- הא.
- תנוחה מועדפת?
או!
- וואו! וואו! וואו! כן, זו גם מועדפת עליי.
את בסדר? - כן.
- נפגעת? - לא. כן.
'כן? - אאוץ. - בואי נביט בזה.
או, אלוהים! זו שריטה עמוקה, עמוקה.
מה? נטפל בזה מיד.
הנה לך.
- מה? או, אתה מביט בנמשים שלי?
זו קללת האנגלים, אני חוששת. עור בהיר ושיניים רקובות.
- לא, יש לך שיניים נהדרות.
אלה לא סתם נמשים.
אם תביטי מקרוב, תוכלי לראות את קסיופיאה.
- מה? - הנה, כאן.
חכי רגע.
אוקיי. טוב, הנה הסיפור.
לפני שנים רבות, באתיופיה,
היתה מלכה ושמה קסיופיאה.
היא חשבה שהיא האישה היפה ביותר בכל העולם,
ולא היה אדם בממלכה שלא נפגע...
מההתנשאות של האישה הזו.
ואז, יום אחד, היא ממש פישלה והעליבה את האלים,
אני לא זוכר מה היא עשתה, ואני לא זוכר במי היא פגעה,
אבל זה היה ממש רע. היא עברה את הגבול.
בכל מקרה, פוסידון, אל הים, העניש את קסיופיאה...
והושיב אותה בשמים הפוכה על כס המלכות,
תקועה לנצח עם החצאית מופשלת על הכתפיים,
וכל הדם זורם לה לראש.
ועכשיו היא קבוצת-כוכבים בשמים.
חבורה של נמשים אנגליים בצורה של כס מלכות.
אז היא עשתה טעות טרגית אחת...
- ושילמה על כך לנצח.
- נכון.
- כן, כן, כן. - קריא, קריא.
- אני לא מאמינה שאני עושה זאת. - עכשיו, בבקשה, בבקשה,
ניתן לגורל לבחור במסלול הנכון.
או!
זו היתה תאונה! תרשמי שוב, בבקשה. - אני לא יכולה.
זה היה סימן.
הגורל אומר לנו לסגת.
- אם הגורל לא רוצה שנהיה יחד, אז למה נפגשנו הלילה, הא?
ניצחתי! - אני לא יודעת.
אבל זה לא מדע מדוייק. זו תחושה. - ומה אם את טועה?
הא? מה אם הכל בידיים שלנו ואנחנו פשוט הולכים לנו?
לא שמות, לא מספרי טלפון, כלום. מה את חושבת שיקרה?
את חושבת שהגורל הקשיש והטוב יביא לך את המידע עליי
ישר אל מפתן הדלת? - אתה יודע שזה הרעיון הטוב ביותר שלך הלילה?
- מה הטוב ביו...? - הנה, תכתוב את שמך ומספר הטלפון.
- על שטר של 5 דולר? - פשוט תעשה זאת.
- את אישה מוזרה ומרתקת.
מה עכשיו?
- חכה שם.
- היי!
מה זה היה, לעזאזל?
- כשהשטר הזה יחזור לידיי, אני אוכל להתקשר אלייך.
וכשתשמע את הקול שלי בצד השני של הקו,
תאמין בגורל, הלא כן?
- היי, מה איתי? למה אתה מתכוון?
- אנחנו צריכים לשלוח לחלל משהו עם השם שלך עליו, לא?
בחייך, האין זה דבר הוגן? - זה אכן דבר הוגן.
מה יש לי בכלל? או! לא. יש לי רעיון ממש טוב.
- מה? - אוקיי.
- יש כאן הרבה טובות. - אוקיי, רואה את הספר הזה?
- כן.
- אוקיי, כשאגיע הביתה הערב,
אכתוב את שמי ואת מספר הטלפון בתוך הספר.
ודבר ראשון מחר בבוקר, אמכור אותו לחנות ספריםמשומשים.
- איזו?
תגלי לי. את לא תגלי לי. למה לא?
- ובכן, עכשיו, בכל פעם שתעבור ליד חנות ספרים ישנים,
תצטרך להיכנס פנימה לבדוק אם זה שם.
- זו פשוט טעות! אתה לא מבלה את הלילה המדהים ביותר של חייך
עם אדם זר לחלוטין, ואז משאיר הכל ליד-המקרה, נכון?
נכון? - בוא איתי שניה.
- מה, אנחנו מזמינים חדר?
אני צוחק. אבל אני רוצה להכיר אותך יותר.
בחייך. לאן אנחנו הולכים? - אוקיי.
עכשיו, תישאר כאן. - אוקיי.
- לא, תישאר כאן. תישאר שם. אל תגרום לי לבוא לשם. - אוקיי.
- טוב, אם שנינו נבחר באקראי את אותה קומה, אז נועדנו להיות ביחד עכשיו.
- את מטורפת.
- קדימה. אוקיי, תיכנס.
קח נשימה, ואז כשהדלת תיסגר, תלחץ על כפתור.
- אני לא מבין את זה. - אין מה להבין, אתה פשוט צריך אמונה.
- אמונה במה?
- בגורל.
היי!
שרה. שמי הוא שרה.
- והנה היא. רואה? צדקת.
- אה... - בוא נלך, חבוב.
- אנחנו עולים. - או, זה בסדר. ג'וש אוהב לנסוע בשני הכיוונים.
נכון, ג'וש?
- אל תעשה את זה! אל תיגע!
- היי, תירגע. הוא רק ילד.
נראה שנתקענו.
אנחנו ממשיכים שוב. - תודה.
- איפה היא? היא כאן? - לא, לא. אני לא חושב.
- בוא, ג'וש. בוא נמשיך, חבוב.
- אוקיי, הישארו בהיכון!
- היא כאן?
- לא, לא כאן. חזרה למעלית.
קדימה, קדימה! לזוז! קדימה, כלב!
היי, שרה! אני מצטער.
היי! אני מצטער. - מה?
- אני מצטער.
- - לאחר כמה שנים
- אני בדרך כלל צריך להתחנן להשתתף בחתונה,
ואם אני כבר מוזמן לחתונה, כמובן שדוחים אותה,
והיא נערכת איפה שהוא בחו"ל, והדרכון שלי לא בתוקף,
ואני לא יכול להשתתף, וזה מגוחך ומביש ונורא.
אז תודה לך. אני לוקח את זה ברצינות.
זו מתנה עבורי להיות השושבין שלך.
אומרים שפעם בחיים מופיע מישהו...
שנועדת להיות איתו.
התחושה נהדרת, הכוכבים במערך הנכון,
הגוף והנפש באיזון.
לחברי, ג'ונתן טרייגר,
האדם הזה הוא אני.
אבל כמו שאתם יודעים, ג'וני ואני חברים בלב ונפש.
אנחנו אחים שלא מאותה אם.
אנחנו חברים מאז שנת הלימודים הראשונה.
ראיתי אותו עם אישה אחרי אישה, והוא תמיד בא בזחילה...
הוא בא בזחילה חזרה אליי.
זה היה מביך. - אהבת את זה.
- אבל לילה אחד הוא חזר הביתה והדברים היו שונים.
חלומו להיות יוצר סרטי תעודה היה שייך לעבר.
- תודה לאל. - הוא אפילו בקושי הגיב
לפליקים השובבניים אך המכאיבים של אצבעותי
על החלק הרך של הגולגולת כשלמד לבחינות הסיום.
וזה היה בגלל שהוא מצא אותה.
האישה שנועד להיות איתה. ואם יש מישהו שמוכשר
לדעת שהוא פגש את הנפש התאומה שלו, זה יהיה אני, אשתו הראשונה.
היא חכמה, היא מצחיקה, היא יפה.
בקיצור, היא האישה שכל גבר יחלום עליה.
ואני חושב שכולנו חלמנו. אז, בעצב...
ובשפע, שפע זכרונות...
אני מרים כוסית
לגברת ג'ונתן טרייגר החדשה.
אומר לכם מה.
אומר לכם משהו. חבריי, אם עליי לאבד את ג'וני למישהו,
אני לא יכול לדמיין אישה מושלמת יותר מהאלי.
לחיי שניכם.
- כמה שיכור הוא בסולם מ-1 עד 10? - 12.
- אתה חושב שנצליח להיות יותר רומנטיים מדין וקורטני?
- אני לא יודע. אני לא חושב שראיתי אותם אי-פעם רבים. - גם אני לא.
- זה בטח פוגע בחיי המין שלהם.
- יש לנו סופלה רימונים מדהים, שהוא שונה מגלידת הפירות.
- תקשיבו, היינו שמחים להצטרף אליכם, חבר'ה,
אבל קורטני צריכה לקום מוקדם, אז אני צריך להיות נחמד.
האלי, תקשיבי לי. עוד לא מאוחר לסגת.
- לילה טוב, דין.
לילה טוב, קורטני.
- אמא, לא כדאי לך לראות את זה, אני צריך... אני צריך להתכרבל.
אני מוכרח ללכת לישון. את נהדרת. - לילה טוב.
- את יודעת מה? את צריכה אותי. - תשמרו על עצמכם. קדימה, חמוד.
- חבר'ה, תקשיבו, לא נעים לי לומר אבל גם אני צריך להגיע הביתה.
אני חייב. עליי לקום ב-8:00 בבוקר. יש לי יום משוגע מחר.
- תיכנס למשקה אחד. - אם הוא לא רוצה, הוא לא חייב לבוא.
- אפגוש אתכם בעוד 20 שעות. - ביי-ביי, יקירי.
- אני אוהב אותך, בן. - לילה.
- ג'ורג? - תשמור על עצמך.
- את בסדר?
- כדאי לך להיות ער מאוחר. - כן, למה?
- כי אני אחזור הביתה ואתפשט... - א-הא?
- ואכנס למיטה... - א-הא?
- ואתנהג כאילו השלמנו אחרי מריבה נוראה.
- ניפגש מאוחר יותר.
- קריאה היא דבר חשוב. ידע.
קריאה?
חכה, חכה! תקשיב, תקשיב! - קראתי את זה לפני הרבה זמן.
- אראה לך את התסריט של "הגשרים על מחוז מדיסון". - ראיתי את הסרט. נהדר.
- אוקיי, ו...
- וכלום. אני מתכוון... אני מתכוון, לא עשיתי כלום.
אני... אני נתתי לה ללכת מהמסיבה ולא אמרתי לה שום דבר.
ועכשיו היא איננה לתמיד.
אני מתכוון... היא היתה הנפש התאומה שלי.
- קני, אני באמת חושבת שזה מסוכן "להשתמש בביטוי "נפש תאומה.
הוא רומז שיש יסוד קסום שאין לנו שליטה עליו
כמו גורל או ייעוד.
אני חושבת שלהיצמד לאמונות כאלה עוצר אותנו מלעשות את העבודה.
ולמעשה, אם הטיפול שלך יתקדם כראוי,
תמצא שיש הרבה הרבה אנשים שתוכל בקלות להיות מאושר איתם.
- את באמת מאמינה בכל זה, שרה?
- כן, אני באמת מאמינה.
- הנה לך. - תודה.
"תפתחי אותי"
- את צריכה להגיד "כן" קודם.
- כן.
- חכי שניה. - אוו!
- תן לי... אוו! אוו! אוו! - הצלחתי, הצלחתי.
- אוו, אוו. אוו! - הצלחתי.
אוקיי, את לא הולכת לתת לזה פירושים, נכון, שרה?
- אני מתכוון, זה רק מקרה, לא יותר. - לא.
אלוהים. פשוט נתאים אותה מחדש.
היא יפיפיה. אני אוהבת אותה.
- תחליפי בגדים, אני אתקשר לריאן, אומר לו שאמרת כן.
- למה, הוא דאג? - לא לגבייך. לגבי סיבוב ההופעות.
הוא מקווה שירח הדבש יתאים ללוח הזמנים.
איך נשמע לך בורה-בורה?
- מאוד... סקסי-סקסי?
- אם אתה שחקן גולף בהפסקת צהרים של שעה,
תנצל את הזמן להגיע למסלול הגולף הקרוב ביותר מחוץ למנהטן.
- הפתרון הזה היה נחוץ כבר מזמן.
מזח מתפורר לשעבר, ששינה צורה רק לפני חמש שנים,
מציע לדיירים של ג'ונגל הבטון הזה
הזדמנות לשמור על דחף ישר, על משחקונים מדוייקים,
ומעל הכל, מביא את האושר והתסכול שבגולף
בחזרה לתושבי העיר.
כאן ניק רוברטס, ניו-יורק, ESPN חדשות.
- נפלא, ניק. הצלחנו, תודה.
ארטי, אני חייב לרוץ, אוקיי? - מה עם הצילום הבא?
- אין זמן. - קריאה לשרה לואסון.
גשי בבקשה לקופה הראשית. - תוכל לחזור ולצלם את ההמשך ביום שישי?
- כן. מה שתגיד, בוס. - תודה לך, אדוני.
- אני שרה לואסון. היי. - מה שלומך? - סליחה שאיחרתי.
- את למטה, בעמדה מס' 2.
- או, יופי. שחקנים גרועים צריכים ללכת רחוק, הא?
- אחי, לך. עשינו את זה.
- ובכן, שלום לך, מר מתחתן.
- היי. אה, איפה לורן? - או, לורן לקחה יום חופש.
שמי שרה, ואני אספר אותך היום.
- את יודעת מה?
אני לא להוט לעשות תספורת קצרה לחתונה שלי, אז...
- אני אחתוך טיפה. - אני אצטרך לחיות עם התמונות האלה עד סוף ימיי.
- רק קצת. - בבקשה, את יודעת, אה...
- שכח מרח' צ'רלס. קח אותי לבניין ה"ניו-יורק טיימס" ברח' 42, בבקשה.
- אהמ.
- אני אומר לך, אני כל הזמן נתקל בה.
אני כל הזמן מוצא את זה. זה קורה כל הזמן. היא היתה במסלול הגולף,
היא בחורה גדולה עכשיו, עם מותניים גדולות, בסדר?
ואז נאלצתי לברוח, כי שרה עמדה לספר אותי,
והבחור במונית, "הוא שר לי "שרה.
אני אומר לך, היקום ממשיך לגלות לי אותה,
דופק לי את הראש. - אתה מתחתן בעוד 3 ימים.
- זה העניין! - זה מוטעה לגמרי!
תחשוב על זה. למה שתסכן את היחסים עם האלי
רק בשביל חלום באספאמיא? - פשוט תקשיב לי, בן-אדם.
אני בטוח שאני אוהב את האלי, בסדר?
ואולי בכל פעם שאתה מתאהב במישהי,
זו חוויה אחרת לגמרי.
וזו טעות להשוות ביניהם, אני מבין את זה, אבל...
טוב.
זה כאילו שהאלי היא "הסנדק", חלק שני.
- היא מה?!
- הסנדק", חלק שני". זה היה סרט אדיר.
יכול להיות יותר טוב מהראשון, בסדר?
אבל לא משנה כמה אהבת את "הסנדק", חלק שני,
עדיין תהיה חייב לראות את הראשון
כדי להבין ולהעריך את ההמשך, נכון?
בחייך. זה יותר מדי לבקש מחבר ותיק שיעזור לי?
אני באמת רוצה חתונה מהאגדות. - אני השושבין שלך.
- אתה עובד בעיתון הגדול ביותר בעולם. תעזור לי למצוא אותה.
- תרשה לי לומר לך משהו. בניגוד למיתוס הניו-יורקי,
ה"טיימס" לא יודע הכל.
אני צריך שם משפחה. אני צריך מס' ביטוח לאומי.
- אם נמצא את הספר... - זה... זה מבוי סתום. אתה יודע זאת.
- אלא אם כן נבדוק כל חנות בניו-יורק. - כבר עשית את זה.
לפני שנים. אתה זוכר? - אולי פספסתי חנות.
אולי מישהו קנה את זה והחזיר? - אתה יודע מה?
אני לא רוצה חלק בזה. בסדר?
- "אולי רק קיבלתי "רגליים קרות.
- אני אומר לך עכשיו, נשים בריטיות לא מזדקנות יפה.
אתה מבין, לפני שנים היא היתה תענוג חושני.
היא בטח נראתה כמו "בייבי-ספייס".
אבל עכשיו היא יכולה להיראות כמו...
"אולד-ספייס".
- תספורת יפה. - או. תודה.
- תגיד לי שאתה אוהב אותי. - אני אוהב אותך.
- תגיד לי משהו רומנטי. - כמו מה?
- אני לא יודעת, כמו...
שאני הבחורה היחידה בכל היקום שחשובה לך.
אוי, אלוהים. ארוחת הערב!
דרך אגב, רוקנתי את הארון שלך. אנחנו צריכים לארוז לירח-הדבש.
אלוהים, אני שונאת את הבניין הזה!
שתוק!
- אל תכי בזה עם הדבר הזה.
- ג'ון! - מה?
- אני הולכת לצרוח על איש התחזוקה.
אני לא מבינה למה זה מתקלקל.
אמרת בשבוע שעבר שזה יהיה בסדר. - היי, ג'ון.
הדירה נראית כמו איזור מוכה-אסון.
- תודה, ג'ראלד. - ג'ראלד, זה פה.
- אני צריך להמשיך. אני בא!
- קדימה! אני רוצה לראות! אני רוצה לראות!
חשבתי שרצית יהלום עגול.
- למה? מתי אמרתי את זה? - אני לא בטוחה.
כשהיינו צעירות, אני חושבת. - או, אלוהים.
כשהייתי צעירה, תכננתי להתחתן עם בוריס בקר, לא?
- היי, חבר'ה. מה דעתכם? - היי!
- ובכן, השיר האחרון באמת היה בהשראתה של אחותי?
- כל אמן צריך מוזה.
- מי רוצה לשמוע חדשות טובות? - היי, אני משלם לך בשביל חדשות טובות.
- לא, אתה משלם לי כדי להרחיק את החדשות הרעות.
- קדימה. - הכרטיסים להופעה של לארס בשטוקהולם נמכרו ב-8 שעות.
- וואוו!
- זה אומר שנצטרך להוסיף עוד הופעות, אז נדחה את פריז ו...
- סליחה, אני לא רוצה להרוס את החגיגה,
אבל לארס ואני כבר קבענו את התאריכים לירח-הדבש ולחתונה,
והודעתי למטופלים שלי מתי אני הולכת.
- מותק, המטופלים שלך יסתדרו בלעדייך שבועיים נוספים.
- הוא צודק, שרה. שבועיים נוספים באירופה לא יהרגו אותך.
- קרוליין משכנעת אתכם להישאר עוד קצת
כי היא רוצה שנשמור לכם על הבית.
- כן, תודה. התכוונתי לשאול אותה כשהיא שיכורה.
- למעשה, זה רעיון מצוין. - כן? - יש!
- קדימה, קיפ. בוא נלך מכאן לפני ששרה תשנה את דעתו של לארס.
- אמרתי משהו לא בסדר? - לא, זה...
פשוט יש לי לוח זמנים מאוד עמוס...
והמטופלים שלי גם חשובים.
- אני לא אוהבת לשנות פגישות ברגע האחרון. - סליחה, אני מצטערת.
אבל אני ממש צריכה אותך לאשר את עיצובי החולצות לאוסטרליה.
- או, אין בעיה. - לא אכפת לך, נכון?
- נוכל להמשיך אחר כך? - כן.
- לא אכפת לה.
"פול ניומן - המורד"
- זה תה קמומיל, עבורכן, בנות.
חמים וטעים. טוב מאוד. - תודה.
- שרה, זה רק פוסטר לסרט. לא עניין גדול.
- בכל זאת זה מוזר, נכון? את לא חושבת?
- חשבתי שגמרת כבר עם " 'הזבל הזה של "ניו-אייג.
עם ההורוסקופ והפנג-שואי וכל הזבל.
- איב, בתור אחת שיש לה חנות ניו-אייג' ", את חומרית להחריד".
- אה, כן? ובתור פסיכולוגית מתלמדת, את קצת פסיכית.
אני יכולה להגיד לך את זה. - סליחה.
יש לכם נר קזנובה? - למעשה, כן.
תבדקי במדף מול "קטורת קליגולה".
והם במבצע, אז זה יום המזל שלך.
נפלא. את רואה, זה מה שקורה...
כשאנשים נתקעים עם " 'חיי ה"ניו-אייג.
בסוף הם יושבים בבית, "מדליקים נרות ל"מר מתאים...
"בזמן ש"מר מספיק טוב לעכשיו ממתין בפינת המזנון.
היי, או, כן. היא קוץ בתחת.
- ואני חייב למצוא אותה.... - אני נמצא פה 3 שנים, אז זה...
- כן, אני מבין. אבל מערכת המחשב שלכם נמצאת פה כבר זמן רב.
- אני חושב... אני חושב שאתה מבזבז את זמני, אדוני. - לא, לא!
זה העניין... - אני לא יכול לעזור.
- זה מאוד קריטי. - אסור לך להיות פה! אסור לך לעבור
לצד הזה של הדלפק. - בסדר.
- אנא, אל תעבור את הקו הזה. תודה. - מה שאני באמת צריך
זה שתיכנס למספר החשבון הזה במחשב
ורק תאמר לי את שמה. - או, אני מבין.
אם אתה מציג את זה ככה - לא.
- האם 20 דולר יעזרו? - היו עוזרים, אם הייתי פקח בריאות.
- תקשיב, זה ממש חשוב. - אוי ואבוי, עשית זאת שוב.
חצית את הקו. עליך להישאר בצד השני של הדלפק.
אני לא אומר זאת שוב. תישאר בצד הזה. תודה.
- בוא נסכם את זה, הא? מה אני צריך? אני חייב את זה.
- ובכן, לא היו לי הרבה הרבה מכירות השבוע.
- לא היו? - אני רק מציין את זה.
- אוקיי. אני הולך, אה...
- א-אה! - תראה איפה הרגליים שלי.
בסדר?
- בחירה נאה, אדוני. - תודה.
מספר החשבון הוא 029351...
- חשבתי שאמרת שתעזור לי עם המכירות.
העניבה עולה 95 דולר. עדיין חסרים לנו 700.
- 700דולר?! - 700. - זו סחיטה!
- זו מיומנות מכירה, אדוני.
- מה אני צריך?
תציע לי.
- ובכן, יש לנו עניבה סגולה. מה יתאים לעניבה סגולה?
- אני נראה כמו קוסם.
בסדר, איש קטן ואיום שכמוך.
קניתי את כל קולקציית האביב. אוקיי, אתה מאושר?
עכשיו, תחפש אותה. - כבר חיפשתי.
זה חשבון מת. אין מידע במחשבים שלנו.
- תן לי את זה! - תרדוף אחריי.
- לרדוף אחריך? מה? אתה מטורף? - אל תעבור את הקו!
עברת את הקו! - תפסיק לומר את זה או שאחתוך אותך!
כדאי לך למצוא דרך לעזור לי מיד!
- אני יכול להציע אפשרות נוספת. - תציע אותה מהר.
- כשהלקוחות שלנו מגישים בקשה לכרטיס אשראי,
ההעתקים עוברים למתקן האכסון שלנו בקווינס.
אתה צריך את מספר החשבון, שאותו כבר יש לך,
ותוכל למצוא את הבקשה שלה.
בכל מקרה, אתה צריך עובד שיכניס אותך.
אתה צריך עובד...
שיכניס אותך.
עור-תנין.
- האל.
האלי.
- כשרון טבעי.
- כן? - כן, ממש טבעי.
- לא, לא, לא. עצור, עצור, עצור. - מה הבעיה?
- אי אפשר לעצור צבא ויקינגים צמאי דם עם כלי נגינה.
זה לא הגיוני. - לא, תראה... לא, לא.
אתה מביא אותם לידי כניעה באמצעות המוזיקה.
זה, למעשה, הרעיון של השיר. "כניעה מיסטית".
- אתה לא חושב שהוא נראה כאילו הוא שונא את המוזיקה?
- לא. היי.
- היי, מתוקה.
- הבחור הזה, הוא... הוא כמו אלק גינס. כל כך טוב. - כן.
מלחמת הכוכבים. O.B.1
בסדר, בדיוק פה, מה הם עושים? מה הקשר שלהם?
מה הם חושבים? מי הם בכלל? - הם יראי-כבוד וחסרי-מילים.
והם אסירי תודה. לא אוכלים מספיק. לא משתכרים מספיק.
- למה הם לא מציעים לי להישאר בכפר ולערוך לכבודי משתה?
- כן. שרה, היי.
- אנחנו יכולים לדבר שניה? - בטח.
- אוקיי, אני אפרד מכם, חבר'ה.
לארס, אני אומר לך מה. אני אדבר עם המנהל
ואומר לו לערוך את כל הקטע.
זה יהיה מצוין. זה יהיה מצוין. - תגיד לו על המשתה.
מה קורה? - איבדתי את המפתחות אתמול.
- או, זה מבאס. - ומצאתי אותם במקפיא.
- אני לא מבין. זו בדיחה?
- לא, לארס, זו לא בדיחה.
אני מרגישה שאני מאבדת את שפיותי.
זו החתונה וסיבוב ההופעות והמטופלים שלי...
זה קצת יותר מדי להתמודד.
- אוקיי, שרה, תראי. אנחנו יוצאים לטורונטו מחר בבוקר..
אז אל תתפרקי לי עכשיו. - אני יודעת, אני יודעת, אני יודעת.
ולכן אני חושבת שאני צריכה הפסקה קטנה.
- למה את מתכוונת, הפסקה קטנה?
לא, לא הפסקה קטנה כזאת.
אני מכוונת לסופשבוע רחוק, למלא מצברים ולנקות את הראש.
היי, זה לא קשור ללילה ההוא.
אני פשוט צריכה את זה. אני צריכה את זה בשבילי.
אבל אני לא אלך, אלא אם כן תאמר שזה בסדר.
- זה בסדר. - תודה לך.
- אוקיי. לאן את נוסעת? לאן את נוסעת?
- או, אני לא יודעת. - ניו-יורק, אולי.
יום הולדת שמח. - או, אלוהים!
את רצינית? לכי לכל הרוחות.
- כן זה הרעיון.
- תודה. - אוקיי.
- זה לא יאומן.
שרה, זה יותר מדי נדיב מצידך.
או, בחייך. בחורה לא יכולה לעשות משהו שמח לחברה שלה ביום הולדתה?
- אין מניע נסתר?
- ובכן, כן.
אני מתחתנת בעוד שבוע, ואני רוצה לכייף עוד פעם אחת
עם החברה הטובה שלי, לפני שאצעד אל המזבח.
- זה מתוק. אבל, את יודעת, את לא הטיפוס שלי. - או, תודה.
אנחנו הולכות לניו-יורק? - כן. כן!
- היי! תסלח לי.
- למה אתה כל כך מתוח? - כי אתה מפחיד אותי, טוב?
אולי יש עוד מקום שאתה יכול להיות בו? - או. תסלח לי.
ובמה אתה עוסק בדיוק?
- ובכן, ידידי המוכר, במקרה אני כותב עבור הוצאה קטנה,
אולי שמעת עליה. "קוראים לה "ניו-יורק טיימס.
- אה. - כן.
- הלו. מי?
דין? ומי מבקש אותו?
א-הא. תמתין. העורך שלך.
- היי. לא.
לא הספקתי לכתוב את זה. אה...
גם את זה לא.
עם כל הכבוד, אדוני, הם יהיו מתים גם מחר.
אוקיי, תודה. ביי-ביי.
- אתה כותב מודעות אבל. - בהחלט. כן.
- אתה בטח גאה מאוד. - כן. אני אומר את המילה האחרונה.
- לא הלילה. - כן, אני כן. - אני לא בטוח. - בהחלט.
- אין סיכוי. - אני עדיין מדבר. - שורה תחתונה. - כן, ממש.
- אני לא יודע, אני לא יודע. העיניים שלי הורגות אותי.
תגיד לי שהמספרים תואמים. - אני אומר לך.
- תן לי לראות. - אל תעשה את זה.
אה- אה! האם זה 0293?
.0293 - ברכותיי!
- הצלחת? - אני חושב שמצאת אותה.
חבל ששם המשפחה מוכתם לגמרי.
ובכן, זו אשמתו. זה האגודל שלו.
כשהוא חטף את זה, האגודל שלו עבר בדיוק על השם.
לחלוטין. אני צוחק. זה התלכלך בידיים שלי.
- אולי תפסיק עם זה? זו רק בדיחה. זה נייר פחם.
זה הסיבה שאמריקה דחתה אותו.
- מה זו הכתובת? זו הכתובת שלה? - זה היה לפני 7 שנים, בן-אדם.
- אז לך למשרד החכירות של הבניין הזה,
ותברר מי גר שם לפני שבע שנים.
זה לא מדע טילים.
- תודה.
- היי. - היי.
לאן? - כן, לאן אנחנו הולכות?
- אה, אוקיי. קח אותנו... לאן שהוא בניו-יורק. - סליחה?.
לאן שהוא. לאן שבא לך.
- זה לא יעד, גברת. - רגע, לא הזמנת מקום מראש?
- אוקיי, איב, בבקשה אל תכעסי עליי. - מה?
- או, לא. אני לא מאמינה!
- אני צריך שם של רובע, גבירותיי.
- תכננתי לספר לך כשהיינו במטוס.
- את יודעת מה? זה ממש ממזרי מצידך, שרה.
- אני לא מדיום ארור! - איב, חכי!
חכי!
איב. איב! - רימית אותי.
- ידעתי שלא תבואי אם אומר את האמת. הייתי צריכה את חברתי הטובה איתי.
- מה את עושה, שרה?
בכנות, שרה, אני לא מבינה אותך יותר, אוקיי?
אנא, תאמרי לי משהו.
תאמרי לי משהו שיש בו קצת היגיון.
ביליתי את כל הטיסה
בלבהות בשמיים, ולחשוב.
לא על הארוס שלי, אלא על בחור מיסתורי
שפגשתי לפני מיליון וחצי שעות.
בחור שאני אפילו לא זוכרת, מלבד...
תמונה מטושטשת שיש לי בראש.
אלה היו רק כמה רגעים. רסיס, באמת.
וזה היה כאילו...
באותו רגע,
כל היקום התקיים רק כדי שניפגש.
ולכן אני פה.
ולכן אני אתן לגורל לקחת אותי לאן שהוא רוצה ללכת.
מפני שכשהכל ייגמר, לא אצטרך לחשוב עליו שוב לעולם.
בואי נתפלל שהוא פשיסט קירח
שמחטט באף ומורח את זה מתחת למושב ברכב.
- היי. - היי.
- אתה יכול לחכות רגע?
- לאן אתן נוסעות?
- כדאי לך לקנות לי עוגת יום הולדת גדולה וארורה, זה מה שיש לי לומר.
- אפשר לדעת מה היעד, בבקשה?
- מלון וולדורף, אני מניחה. - סוף סוף היא מחליטה!
- אוקיי, אנחנו הולכות... לשם.
- אני בעקבותייך.
- אתה יכול לעשות את זה בעצמך. תדליק את המחשב ותביט בו.
- אני לא בטוח שאני יכול לתת לך את המידע. - אם אתה יכול, למה אתה לא יכול?
- כי אני עובד זמני, אוקיי? אני לא יודע את הכללים.
רק יצאת מהקולג', ואתה ואתה מתנהג כחלק מהממסד!
- לא, לא, לא, לא... מה עם חוק הפרטיות, הא?
- תשכח מחוקי פרטיות. אתה יודע מה חוקי פרטיות עושים?
- לא. - מגינים על מיליונרים. אתה יודע מי הם?
- מי? - תגיד לו מי הם.
תגיד לו. - ילדים בגילך.
מחוצ'קנים שנשרו מהלימודים ועשו סכומים לא-בריאים של כסף,
הקימו חברות אינטרנט שאינן יוצרות אף מוצר ממשי,
אינן מספקות שירות מוחשי, ובכל זאת מצליחות להפיק רווחים
לבעלי המניות העצלנים הממזרים.
בינתיים, כחבר מעונה במעמד הפועלים משוללי הזכויות,
אתה מוצא צורך אלטרואיסטי להגן על בעלי האחוזות הדיגיטליות האלה?
- ואוו! קדימה.
קדימה.
- אתם רוצים את הדייר הרשום משנת 1994? דצמבר, לשם הדיוק.
- הנה הדייר שלכם. - סבסטיאן מיניון?
- לא, מיניואה. זה שם צרפתי.
לא, אנחנו מחפשים מישהי בשם שרה. מצאת את המקום הנכון?
- אולי הוא היה חבר שלה. - תודה.
עשית את הדבר הנכון, באמת. עבודה טובה, אחי.
- תרשום. מ-י-נ-י-ו-ן.
רשמת? יופי.
- תודה רבה לך, סאלי. אתה חייב לאהוב אותה. - איפה הוא?
- ברוקלין. אוקיי, בוא... בוא ניסע בתחתית.
- חכה רגע, חכה. לא שכחת משהו?
- מה? - חזרות לחתונה, מסיבת רווקים.
- יש הרבה זמן. הרבה זמן. קדימה. - אתה בטוח?
- כן. חייב להגיע לברוקלין. קדימה.
- פראדה!
או, אלוהים!
או! פראדה!
או, אני אוהבת את זה.
- זה עולה 20 דולר. - עשרים דולר?
- איב, זה חיקוי נורא ואיום!
"לפחות בזיוף שלי כתוב "פראדה. "בשלך כתוב "פראדו.
- כן? ובכן, בדולר אחד
אוכל לקנות עט סימון ולתקן את זה.
אני אקח את זה. עשרים דולר?
- שיהיה לך יום יפה. - הנה לך.
שתי קופסאות כדורים במחיר אחת, "היום ב"צ'לסי פירס.
- אז לאן הולכים עכשיו? - אני לא יודעת.
- גברתי, גברתי, את משחקת גולף? - אני מרגישה שאני מרגישה משהו.
בדיוק איפה שאני עומדת. היי! מי אתה?
- היית מאמין לזה? שתי קופסאות במחיר.. אוו!
תוכלי לעזור לי לקום, גבירתי? כן, כן. תעזרו לי.
- אתה בסדר? - הכדור בסדר?
- או, אל-אלוהים!
- אני בסדר. תני לי את העלונים. - הנה לך.
- מונית! - שרה!
צריכים לייצר תרופה לזה!
- הוא חייב להיות פה.
הוא חייב להיות פה, אני מרגישה את זה.
- סליחה, גברת? - כן?
- את מסתירה לי את הצילום. - או.
או. סליחה.
- ESPN כאן ניק רוברטס, חדשות, העיר ניו-יורק.
- את יודעת מי משחק גולף?
אנשים שמנים מידי בשביל טניס.
כמו האיש ההוא.
- ובכן, זהו אירוע מיוחד.
אחרי הכל, כמה פעמים בחיים הבן שלך מתחתן?
- יפה אמרת.
יודע למה אני אוהב את המשחק הזה? - לא, למה?
- אני אומר לך.
אתה יכול להפסיק לשחק למשך שנים, ובכל זאת תחזור מיומן.
ובכן, אני לא שיחקתי כבר יותר מחמש שנים.
- אתה צוחק.
- את בסדר? - אני בסדר. - סליחה שם למעלה.
- איב, זהירות! - קדימה.
- או, אלוהים, אני כל כך מצטער! אני כל כך... את בסדר?
- בבקשה תאמרי משהו. תאמרי משהו.
- אני חושבת שבלעתי סתימה.
- תודה שהכנסת אותנו. עכשיו, מר מיניון,
יש לנו שאלה מוזרה וקצת אישית לשאול אותך.
- מיניואה.
- מר מיניואה.
- מיניואה. כמו הבשר.
- מר מיניון, לפני כמה שנים, האם גרת עם בחורה בשם שרה?
מושכת, שיער שחור, קצת מסתורית, אתה יודע, בחורה מדהימה.
- כן.
- אתה יודע איפה נוכל למצוא אותה? - לא, אני לא.
- אתה זוכר את שם המשפחה שלה? - לא.
- או, בחייך! אתה לא זוכר את שם המשפחה של חברה שלך לשעבר?
קשה לי להאמין. - אתם לא מבינים כלום.
היא לא היתה חברה שלי. היא היתה, אה... שותפה לחדר.
היא נשארה לתקופה קצרה מאוד.
היא הוצבה פה ע"י.... - שירות למציאת שותפים?
- כן. היא נשארה פה איתי עם חבר שלה לכמה חודשים...
- לא איכפת לי ממנו. - ואז הוא עזב מהר מאוד.
ובסוף השנה גם היא עזבה.
- כן, אבל האם היא השאירה משהו,
אולי עם שם המשפחה שלה, משהו כמו קבלה, או חשבון?
אולי חפצים שלה? - לא. לא, לא.
- כל דבר יעזור, באמת, כל דבר.
- אני זוכר שהיא ישבה עליי.
- היא... היא ישבה עליך?
- כן, היא ישבה עליי לזמן-מה.
מצאתי שהיא היתה...
מעוררת השראה.
אני חושב שזו הסיבה שציירתי אותה מלכתחילה.
- או, היא ישבה עבורך. אני מצטער.
- זה מה שאמרתי.
- זה מה שהוא אמר. - זה מה שאמרתי.
- כמובן.
יש לך, במקרה, את הציור?
- היי, עכשיו תראה במה מדובר. תראה את הפנים שלה.
- אוקיי. כן.
- זו היא, כן?
- כן, בטח. קצת ליד העיניים.
אני קולט את הקטע הבריטי, אתה יודע, עם הכתר והשרביט.
- אתה זוכר את שם השירות למציאת שותפים? - יהיה להם את המידע.
- לא, אני לא.
אבל אם זה עוזר, אני זוכר איפה השירות היה ממוקם.
- בהחלט! - כן! איפה, איפה?
- מנהטן. - איפה במנהטן, מר מיניון?
- ברחוב מס' 60.
- מזרח או מערב? - זה היה ליד...
מצד שמאל של זה בית קפה קטן ונפלא.
"סרנדיפיטי".
- זה זה.
- תת... תתכונני.
- יום הולדת שמח. על חשבון הבית.
- תודה.
- או, אני חברה נוראה.
- לא, את תהיי כזאת אם תשירי.
- איב, תודה רבה שבאת איתי.
- על לא דבר.
שרה, את יודעת, זו מחשבה נפלאה.
הרעיון שכל החיים, כל אירוע, האו חלק מתוכנית גדולה,
שמיועדת להוביל אותנו אל הנפש התאומה שלנו.
אבל אם זה נכון, אז מה הטעם לחיות?
או להחליט החלטות? לעזאזל, למה שנצא מהמיטה בבוקר?
- בשביל עוגה?
- לא, לא בשביל עוגה.
בשביל שתעשי טעויות.
טעויות כמו הנסיעה הזאת.
ואם את חכמה מספיק, את לומדת מהטעויות שלך.
את מחשבת את זה. את... את חושבת.
את מבינה שהחיים אינם במת-משחק מתוכננת, עם הוראות לשחקנים.
החיים הם בלאגן, שרה.
זה... זה תוהו ובוהו בהתגלמותו.
- אני צריכה לוותר על כל זה, נכון?
- שרה, יש לך ארוס
שלמרות המוזיקה המזרחית המוזרה שלו,
שאנחנו מקווים שזו רק תקופה, בואי נקווה,
אוהב אותך מאוד, מאוד, מאוד.
זה לא נקרא לוותר. זה נקרא להתבגר.
בואי נצא מפה.
- כן.
הנה אחת. - הו, תתפסי אותה,
- זו חנות כלות! - או, אלוהים! האירוניה.
חכה פה, מיד אשוב. אל תזוז. - למה?
- מה השעה, בבקשה? - בערך 19:30.
- נכון, נכון.
- הם עברו לעיר. עם קצת מזל בתנועה, נוכל עדיין להגיע לשם.
מתי החזרה? - לא יכול לעשות זאת.
- מונית! - זה נגמר, בן-אדם.
- מה?
על מה אתה מדבר? - איך אני יכול להתעלם? לברך את הכלה המחורבנת?
- מה? - זה לא יכול להיות יותר ברור מזה.
אני לא אמור לעשות את זה. זה לא מופיע בקלפים.
- זה אחד הרמזים שלך, בן-אדם בוא נדבר על זה במונית בדרך.
- זה לא רמז, זה סימן.
- מה ההבדל? - רמז עוזר לבלש למצוא חשוד.
החשבונית, המחסן, הבחור הצרפתי... אלה רמזים. זה - סימן.
אני, שמעולם לא מצאתי את הספר - זה סימן.
שרה, שמעולם לא מצאה את השטר - זה סימן.
- איך יכול משהו שלא קרה להיות סימן?
- אולי העדר סימנים זה סימן.
הלא כן?
- זה מובן.
- אני לא יודע, בן-אדם! אולי אין גורל.
ואם יש, אז זה לא עובד אצלי.
- זה לא ממש אמור להיגמר ככה, דרך אגב.
אנחנו אמורים להסיט את המסך ולראות את הקוסם, בסדר?
להגיע לקצה הנהר. - זה קצה הנהר! החזרות לחתונה שלי
מתחילות בעוד פחות משעה.
הכלה שלי מחכה לי. - תן לי לשאול אותך משהו.
אם שרה היתה פה עכשיו, פוף, מה היא היתה אומרת לך לעשות?
- היא היתה אומרת לי לרוץ, לא ללכת, למלון וולדורף,
כי כל הסימנים מובילים לכך שאני מתחתן.
תראה. שמלת חתונה. המון לבן.
- אני שונא לומר את הברור מאליו... - תאמר.
אם לא תעשה זאת, אולי לעולם לא תגלה מי זו שרה.
- אולי מעולם לא הייתי אמור.
אולי כל זה הוא מבוך
שתוכנן להוביל אותי ישירות בחזרה להיכן שהתחלתי.
שזה להתחתן.
- צריכים לייצר תרופה לזה.
- האלי?! - או, אלוהים. איב!
- איזה צירוץ מקרים משוגע! - מה שלומך?
- טוב. - אלוהים. שרה, היית מאמינה
שהייתי המתרגלת 'של האלי בקולג?
זה לא מצחיק? - או, אני מצטערת. זו שרה.
- היי, נעים להכיר אותך. - נעים להכיר גם אותך.
או, אלוהים , כמה זמן עבר? משהו כמו 8 או 9 שנים?
איב היתה, אה... למדתי באוני' בוסטון עם איב.
- ובכן, האין זה נפלא? - כן, מה תאמרו על זה?
אז מה את עושה כאן?
- אני מתחתנת מחר. - באמת?! ברכותיי.
- מזל טוב. - וואו!
- תודה. - במלון הזה?
- כן, בצהרים. אנחנו הולכים לחזרות. אולי תבואי לצפות?
- למה שלא תלכי? - כמובן, אני אשמח לבוא לצפות.
- את יכולה להביא את... בת-זוגך אם את רוצה.
- או! - או! לא, לא.
- אני צריכה לעלות להתקשר לארוס שלי... שהוא גבר!
- או! את בוודאי גאה מאוד.
- טוב, אז תהנו לכם. ניפגש אחר כך. - אוקיי. בסדר.
להתראות, מאהבת לסבית מתוקה שלי.
אני סתם צוחקת. זו בדיחה בינינו.
- לארס?
מה אתה עושה?
איך ידעת איפה אני? - אינטואיציה.
- באמת?
- עברתי על המדריך לבתי מלון בניו-יורק.
לפי סדר האותיות, מהסוף להתחלה. ".Z" התחלתי עם
שרה, התגעגעתי אלייך כל כך.
אני מצטער, אני לא מאשים אותך שברחת.
הייתי כל כך ממוקד באלבום, בסרט.
- אני, ג'ונתן, לוקח אותך, האלי, להיות לי לאשה.
ואני מבטיח לאהוב ולתמוך בך
בהתחייבות הנישואין, מיום זה והלאה.
וכמובן, ג'ונתן, אתה תביט על האלי.
וכאן, הטקס האמיתי יסתיים.
סליחה, אני צריך קצת עזרה כאן. -למה?
ואז... אז אתם נשואים.
- האל, מי זו הבחורה שיושבת שם?
- או, זו חברתי הותיקה, איב. - או.
- אוקיי, כולם, סיימנו.
תדאגו להיות פה מחר ב- 9:00 בדיוק, לצילומים.
- אני לא רוצה להשבית שמחות, אבל החשפניות מחכות לנו. אנחנו מאחרים.
- "אתה מתכוון: "רקדניות אקזוטיות. - "לא, לא. אני מתכוון: "חשפניות.
נשים שמתפשטות לגמרי. - אני אפגוש אתכם ב- 9:00.
אבל תזכרו, הבטחתי לג'ודי לחזור הביתה ב- 10:00.
- מצוין. זה נותן לך שעה להשתגע.
- לפני שאתה לוקח את ג'ון ואבא לטקס הגברי הדביק שלכם, אני צריכה לדבר איתו.
- אוקיי. כלה יפה. אני אהיה במונית.
- היי. - אני רוצה שתכירי את ג'ון.
- היי. נעים מאוד לפגוש אותך. - אני אשמח אם תבואי מחר.
נרגיש נורא אם לא תבואי. - באמת?
- כן. - זה מתוק. מחר בצהריים?
- כן, ואת יכולה להביא את חברה שלך אם את רוצה.
- אוקיי, אהיה שם. - תהיי שם.
- תודה. זה כל כך נחמד.
נתראה מחר. - נחמד לפגוש אותך, ביי. נתראה.
האלי, מה העניין? מה לא בסדר? - זה אתה.
- מה זאת אומרת, מה עשיתי? - שום דבר, למעשה.
זו פשוט תחושה שיש לי, כאילו...
כאילו שהיית במקום אחר בימים האחרונים.
- זה לא נכון. - אל תשקר לי, ג'ונתן.
אני חלמתי על זה כל חיי, ו... ו...
דימיינתי את השמלה ואת הפרחים,
אפילו את המוסיקה שהלהקה תנגן.
והכל בדיוק כמו שרציתי, מלבד הארוס שלי,
שהחליט לפתע לעוף לארץ-לעולם-לא.
- תראי, אולי הייתי קצת אאוט בשבוע האחרון,
אבל זה נורמלי, את יודעת, עניין של גברים.
רק רגליים קרות. זה לא אומר שאני לא אוהב אותך. - ובכן, קרא לי משוגעת,
אבל אני מעדיפה את הרגליים של ארוסי חמות,
במיוחד כשאנחנו כמה שעות לפני החתונה.
- אני, מצטער, האל. באמת, אני מצטער.
- מה שזה לא יהיה, הדבר הזה שמכביד עליך,
בבקשה, תשתחרר ממנו.
בבקשה.
- אני חושב שזה כבר ירד ממני, אוקיי?
- חכה.
- מה זה? - מה אתה חושב?
זו מתנת החתן המסורתית.
גם אני קניתי לך, ושכחתי להביא. - אני יודעת. זה בסדר.
תפתח את זה.
זו מהדורה ראשונה.
בכל פעם שאנחנו נכנסים לחנות ספרים, אתה מדפדף בזה.
ובדקתי השבוע. אין לך עותק משלך.
מה לא בסדר? זה לא מוצא חן בעיניך?
- זה מושלם.
זו בחירה מצויינת.
- מה קורה? אתה בסדר?
- שמה הוא שרה תומס.
- מה?
איך...?
- האלי נתנה לי את זה כמתנת נישואין.
- סאלי?
- זה דין, ממודעות אבל. היי.
אני צריך כתובת של שרה תומס. ש - ר - ה ת - ו - מ - ס.
אה, יש לי מספר טלפון ישן.
כן, אנחנו נמתין.
- חכה רגע. אדוני, אתה יכול לעצור בצד?
אני לא שומע כלום.
מתוקה, רק שניה. אוקיי, תמשיך. מה?
מה?
עלינו לבטל את דיסלדורף. למה?
עלינו לבטל את שטוקהולם?
או, תראי את הכוכבים.
לכולם יש שמות, את יודעת.
אני לא יודע מה זה.
- זה קסיופיאה.
ה... כוכבים בשמיים.
זה קסיופיאה.
אתה מבין שאם יהיה עיכוב, והטיסה שלנו בחזרה תצא באיחור של 10 דקות,
אני אפסיד את החתונה שלי, אוקיי?
זה מטריד אותך מעט? - אתה חמור-גרם!
- ובכן, תודה לך. - זה מה שאתה. אתה...
א..א.. אתה הגיבור שלי, אתה מבין?
אתה כמו אורים-ותומים שלי, אתה מבין?
אתה יוצא החוצה, בן-אדם, וגורם לזה להתקיים.
קורטני עזבה את הבית.
- מה? - כן. זה... תראה, בן-אדם,
רבנו במשך זמן רב מאוד.
- למה לא סיפרת לי?
- לא רצינו להרוס את החתונה שלך, בן-אדם.
לא רצינו ש"יירד גשם" ב"תהלוכה" שלך. - מה קרה, לעזאזל?
- אנחנו פשוט...
נתנו לזה להחליק, אתה מבין?
זה העניין. זה... אתה מבין, זה מת.
אנחנו מתנו. - מה היתה סיבת המוות?
- לא מספיק מזה, ומזה, ומזה.
ולא מספיק... אתה יודע? האם אתה...
אתה זוכר את הפילוסוף אפיקטטוס? אתה זוכר מה הוא אמר?
הוא אמר, "אם אתה רוצה להשתפר, "תהיה מוכן להיחשב אווילי ומטופש.
זה מה שאתה עשית.
- אני עובד על זה קשה. - עכשיו אני רוצה להיות חמור-גרם.
אתה מבין? אתה חרא!
- זה אני, החרא.
- כן, הוא החרא. אוקיי.
אתה יודע מה, חבר? במחשבה שניה, כדאי שתתקשר קודם.
- על מה אתה מדבר? - תן לה צלצול. זה יותר מנומס.
אם תתקשר אליה, יהיה לה זמן לסדר קצת.
- לא אכפת לי אם הבית שלה מסודר!
- לה איכפת. - על מה אתה מדבר?
- אתה אמרת לי ללכת! אמרת שאני הגיבור שלך! - אני אוסר עליך להסתכל.
אסור לך להסתכל! - למה אתה נצמדד אליי?
- אני לא רוצה שתיפגע! שלא תיפגע! - אתה מכאיב לי!
אני חושב שזה עבר יפה.
- היא לא... היא לא אמרה שכל דבר קורה מסיבה מסויימת?
- כן, היא אמרה. - אולי אנחנו שוכבים פה בגלל...
- בגלל מה?
- בגלל שאתה לא רוצה לעמוד במקום אחר.
אני מבין, כן. אנחנו זוחלים, אנחנו זוחלים.
גבירותיי ורבותיי, כאן הקברניט,
צר לי להודיע שנאלץ להישאר על הקרקע קצת יותר זמן,
עקב מזג אוויר גרוע בדרכנו.
פקח התעופה הציב אותנו בהמתנה,
ובינתיים, ביקשתי מהסדרנים להתחיל את הקרנת הסרט.
- היי, את מתכוננת? - כן.
את מכירה אותי. אני אוהבת חתונה טובה.
דיברת כבר עם לארס? - כן.
דיברנו הבוקר לפני שהוא יצא.
אני חושבת שהוא יהיה בסדר. לפחות כך אני מקווה.
- כמובן שהוא יהיה בסדר, וגם את תהיי בסדר.
- כן?
או, את יודעת מה? יש כאן אישה שזועמת עליי.
אני לא חושבת שמותר לדבר בטלפון. אני אוכל להתקשר אלייך כשאגיע הביתה?
- שתהיה לך טיסה בטוחה, אוקיי?
- המון אהבה. ביי? - אוזניות?
- כן, אני אקח. - שלושה דולרים בבקשה.
- מה זה, לעזאזל?
- קרה משהו?
- כן, אני חושבת שהחלפתי את הארנק שלי בשל חברתי.
כן, אכן. רואה? פראדו.
- או, ובכן, אולי יש כסף בפנים?
- אני אביט.
כן, יש. תודה.
- שתי אחדות... וחמישיה אחת.
- תודה רבה לך, אדוני. - תודה.
- או, סליחה, תסלח לי. - זה העודף של האיש הזה.
ג'ונתן. ג'ונתן. - סלחי לי, אני רק...
סליחה, את יודעת מה? אני אלך...
תודה, סליחה. סליחה. וואו! אנימצטערת.
- היי. כן. זה בעיר ניו-יורק.
אני צריכה את הכתובת של ג'ונתן טרייגר.
כן. ט - ר - י - י - ג - ר.
רח' צ'רלס, 34? תודה.
רח' צ'רלס, 34.
היי, אני מחפשת את ג'ונתן טרייגר? הוא גר כאן?
- את ממש מאחרת. - מאחרת למה?
- לחתונה. "מלון "ולדורף-אסטוריה.
- הוא הולך להתחתן? - אולי הוא כבר התחתן.
- חכה! היי, חכה! חכה! סליחה!
סליחה. תוכל לקחת אותי למלון ולדורף-אסטוריה הכי מהר שתוכל?
אתה יכול לראות מה הבעיה?
הו! סליחה. סליחה!
או. או, בבקשה, אלוהים, לא!
עיצרו! - לעצור?
- זה נגמר?
- החתונה? - כן.
- הו, כן. זה נגמר, בטוח.
אבל את תדאגי.
תקבלי את המתנה שלך חזרה.
- סליחה? - תמיד מחזירים את המתנות.
שאלת אם זה נגמר.
האמת היא, שזה מעולם לא התחיל.
- מה? - כן. הוא ביטל הכל הבוקר.
- הוא ביטל?
זה נורא!
- את חברה של הכלה...?
...או של החתן?
- מה עם מזג האוויר הזה? - כן, מה קרה לאביב?
- טוב, איזו שיחת עידוד אתה רוצה? - מה יש לך?
- -ובכן, יש לי את ה"אתה-יכול-להשיג כל-מה-שחלמת-עליו" ההשראתי.
הוא מאוד פופולרי, אבל לא מתאים לכאן.
-כמובן, יש את דייסת "אל-תדאג "יש-עוד-הרבה-דגים-בים.
- לא. - תמיד אפשר לחזור לקלאסיקה,
-כשאלוהים-סוגר-דלת" "הוא-פותח-חלון.
- מה בנוגע להגיד לי שעשיתי את הדבר הנכון?
- אני לא צריך להגיד לך.
כתבתי את זה.
- מה זה? - זה ההספד שלך.
- נחמד. - היה לי מחסום בראש
כשניסיתי לכתוב את נאום השושבין, וזה מה שיצא בסוף.
הכל בגלל העבודה שלי.
עשרים, נכון? - תודה.
- אתה הולך לפגוש את קורטני? - בהחלט.
הייתי צריך את זה.
אתה יודע, היוונים לא כתבו הספדים.
הם שאלו רק שאלה אחת כשאדם נפטר:
"?האם היתה לו תשוקה"
איך אני נראה?
- כמו חמור-גרם.
בהצלחה, בן-אדם. - תודה.
ג'ונתן טרייגר,
מפיק טלוויזיה בכיר ESPN ברשת,
מת אתמול בלילה מסיבוכים של אובדן נפשו התאומה ואובדן ארוסתו.
הוא היה בן 35 שנים, רך בדיבור, כפייתי.
טרייגר מעולם לא נראה כרומנטיקן חסר תקנה.
אבל בימי חייו האחרונים,
הוא גילה צד לא מוכר בנפשו.
האישיות היונגיאנית-כביכול הנסתרת שלו,
בזמן חיפושיו בנוסח אגתה קריסטי אחר נפשו התאומה הוותיקה,
אישה שבילה איתה רק כמה שעות יקרות.
למרבה הצער, החיפוש הממושך הסתיים בליל שבת
בכשלון נחרץ.
אולם, גם בתבוסה המוחלטת,
טרייגר האמיץ נאחז בסתר באמונה
שהחיים אינם סתם רצף של תאונות או תקריות חסרות משמעות.
אלא פסיפס של אירועים
שמובילים לתוכנית עילאית מושלמת.
כשנשאל אל אובדן ידידו היקר, דין קנסקי,
זוכה פרס פוליצר והעורך הראשי "של ה"ניו-יורק טיימס,
תיאר את ג'ונתן כאדם אחר בימים האחרונים לחייו.
"דברים היו לו ברורים יותר", ציין קנסקי.
בסופו של דבר, ג'ונתן הסיק שאם עלינו לחיות את החיים בהרמוניה עם היקום,
על כולנו להיות בעלי אמונה חזקה "במה שהקדמונים כינו "פאטום,
מה שאנחנו, כיום, מכנים... גורל.
- אז מה את הולכת לעשות? - אני לא יודעת.
אני חושבת שאנסה למצוא אותו או משהו.
- אני לא חושבת שכדאי שתעשי זאת. ממש לא.
- ובכן, מה את חושבת שעליי לעשות? - פשוט תהיי כאן.
- אני מרגיש זאת, אני מרגישה זאת באוויר. - איב, מה קרה לך?
הפכת להיות הסיוט של עצמך, ממש כך.
- ביי.
ותלבשי ז'קט, בבקשה. ממש קפוא בחוץ.
- שמי ג'ון.
- שמי שרה.
- יום נישואין שמח. - מתי נהיית רומנטיקן ללא בושה?
- אני חושב שזה מביא מזל לחזור כל שנה לזירת הפשע.
לחיים. - לחיים.
- או, אני לא חושב! אסור משקאות בתוך החנות.
עליי לבקש מכם לעזוב. - היי, מה שלומך?
אתה לא זוכר אותי? - אני זוכר. - זו הבחורה.
- גברת נייר-פחם? - כן. - אני מבין.
- זה האיש שעזר לי... - אם אתם לא מתכוונים לקנות משהו,
בבקשה תפנו מקום ללקוחות שמשלמים.
- אנחנו קונים. אנחנו מעוניינים בכפפות. כפפות קשמיר שחורות.
- או, אני מצטער. זה צלצול הסגירה.
אולי מחר. שעות הפתיחה הן מ- 10:00 עד 19:00, למעט ימי ראשון וחגים...
- הוא מתחמם. - עפ"י שיקול דעת ההנהלה...
או במקרים חריגים של ביקורי נכבדים.
או, לא, לא, לא! בבקשה! בצד השני של הדלפק.
אסור לך להיכנס הנה. זה רק לעובדים מורשים.
בבקשה הישארי בצד השני של הדלפק.
תודה רבה לך.